Књиженство, часопис за студије књижевности, рода и културе
Књиженство, часопис за студије књижевности, рода и културе, афирмише интердисциплинарна истраживања женског присуства и стваралаштва у књижевности, уметности и култури, као и област дигиталне хуманистике. Часопис подстиче сарадњу у истраживањима рода на свим језицима у различитим културама и периодима. Уредништво часописа посебно је заинтересовано за иновативне доприносе потенцијалних ауторки и аутора, посвећено је унапређивању академских стандарда и борби против сваког облика дискриминације. Према Категоризацији Министарства просвете, науке и технолошког развоја за 2025. годину, часопис Књиженство спада у категорију М24. Часопис Књиженство присутан је у базама Scopus, Ebsco, Erih Plus и CEEOL. http://www.knjizenstvo.rs/en#gsc.tab=0 http://doi.fil.bg.ac.rs/unit. php?l=en&pt=journals&title= knjiz
University of Belgrade, Faculty of Philology and University of Niš, Faculty of Philosophy
Аутори задржавају ауторска права над својим радовима и дају часопису право првог објављивања. Радови се објављују под лиценцом Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivatives 4.0 International (CC BY-NC-ND 4.0).
The first Bosnian Muslim woman author Nafija Sarajlić, and the rediscovery of her writing in relation to the canon
The aim of this paper is to analyse the stories by Nafija Sarajlić (1893–1970) in the relation to Bosnian Muslim literary canon, double standards towards women, restrictions, negation, trivialization and inferiority of the female experience. The phenomena described therein are the anxieties of authorship, the literary authority and influence, often overshadowed by the author’s autobiographical relationship with her husband Šemsudin Sarajlić (1887–1960). The focus of the analysis is her decision to stop writing due to family and social reasons. Therefore, from the example of Nafija Sarajlić, the ideal model of the woman-victim, or the Angel in the House, was built into the Muslim [Bosniak] literary canon. This paper will expose the distorted canonical image and feminist neglect of the first noted strategies of resistance to social dominance, as well as provide an explication of the complex position of the woman writer in the public sphere. With this interpretation, keeping in mind the literary injustice done to this author, I represent a cultural reinterpretation of Nafija Sarajlić. This paper offers a gynocritical reading of the works of the first Bosnian Muslim woman prose writer, Nafija Sarajlić, in the context of the historical Muslim Women’s Question and canon. This approach involves the reconstruction of the historical context of Bosnia under the Austro-Hungarians, as well as the particularities of Islamic tradition and culture, thereby highlighting the abandonment of writing.
Сва права задржана (c) 2025 Књиженство, часопис за студије књижевности, рода и културе https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Poetry and the Burden of Creation: Rethinking the Walled Up Woman Folk Topos Through Gendered Lenses
The objective of this paper is to present a reinterpretation of the topos of the walled-up woman in contemporary poetry based on two poems: “Gojkovica” [“Гојковица”] by Desanka Maksimović (1898–1993) and “Despair” [“Очај”] by Vitomir Vito Nikolić (1934–1994). Both poems are analyzed in reference to the epic song “The Building of Skadar”. The interpretation of a folk text in relation to gender relations, as proposed by Alan Dundes in his monograph The Walled-Up Wife (Dundes, 1996), serves as a critical reference point for introducing both male and female perspectives in the analysis of those poetic works. This paper argues that key interventions in relation to the primary source include the centering of the lyrical subject – emphasizing individual emotions and existential struggles – and the prioritization of the Gojkovica figure, accompanied by the marginalization of other characters. It concludes that this folk motif, though often regarded as marginal or peripheral, remains a fertile means of expressing the dilemmas of contemporary human experience, particularly those of the poet-creator. Furthermore, it continues to play a vital role in shaping local cultural identities.
Биографија у контексту изазова кратког 20. века
Сва права задржана (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Eгзистенцијално и поетичко значење жене у новелама Роберта Музила
У тексту се истражује улога женских ликова као медијатора индивидуалног и егзистенцијалног развоја мушких протагониста у новелама Роберта Музила. Кроз анализу новела „Гриђа“ и „Португалка“ указује се на начин на који женски ликови – чак и када остају непризнати и непрепознати – фигурирају као кључни фактори у откривању значења и смислова унутар мушке егзистенције: кроз њих јунаци добијају позив за унутрашњи раст, али се кроз њих оглашава и трансцендентно. Гриђа је Хомова посредница ка смрти, али и љубавница у времену у коме ступа у додир са архетипом сенке, док Португалка игра кључну улогу у процесу индивидуације фон Кетена, где пресудна улога припада развоју и интегрисању његове женске стране. Тумачећи „Португалку“ као алегорију психолошког развоја, у којем архетипови попут аниме, анимуса и сенке играју кључну улогу, и фантастични мотив тумачимо у истом кључу: антропоморфизовану и деификовану мачку разумемо као чудесан прилив женског принципа, који иницира дубоке промене у свим ликовима и решава љубавни троугао. Ослањањем на аналитичку психологију К. Г. Јунга, Музилову поетику и могућности алегоријског тумачења, осветљавамо егзистенцијалну и поетичку улогу жене: испоставља се да су битно различити стварно место жене у животу јунака и место које је јунак сматрао да јој припада. Музил у ове новеле уткива архетипски садржај, на чему добрим делом почива њихова тајанствена природа, али и кључна улога коју Гриђа и Португалка задобијају у животима јунака.
La mémoire et le temps dans Les Alouettes naïves d’Assia Djebar
L’auteure analyse les thèmes de la mémoire et de l’identité dans le roman Les Alouettes naïves d’Assia Djebar, en basant son approche en premier lieu sur la sociologie de la mémoire de Halbwachs, et, pour le cas de l’analyse de la mémoire du personnage de Rachid, « l’homme déchiré », sur la théorie freudienne de la mémoire et du traumatisme. Dans l’analyse de la mémoire des trois protagonistes du romans, Omar, le narrateur autodiégétique de l’histoire de son amitié avec Rachid, nous avons conclu que la mémoire d’Omar est le point de rencontre de sa mémoire du couple d’amis qu’il formait avec Rachid, la dernière coïncidant en partie avec leur mémoire de famille, avec la mémoire des opposants du régime colonial, toutes étant intériorisées et intérieures. La mémoire de Nfissa est, à son tour, au croisement des mémoires dont les plus prégnantes sont la mémoire familiale, celle que nous nommons la mémoire des femmes du patio, et la mémoire des maquisards. Quant à Rachid, sa mémoire est refoulée, comme conséquence de ses expériences traumatiques dont la première et la plus décisive était la mort de sa sœur Zhor. Finalement, la dernière partie de l’article propose une réflexion sur les rapports des temps des diverses mémoires collectives d’Omar et de Nfissa, en concluant que dans certains cas de figures, nous avons remarqué le phénomène, étudié par Halbwachs, des « faisceaux » de temps (Namer 1997).
Kуће за сећање на Надежду Петровић, II део: Траговима сећања и архивских извора – кућа Петровића у Ратарској 32
Рад се бави истраживањем сложеног односа између индивидуалног памћења прошлости, колективног сећања и документарне грађе проистекле из њих. Током анализе два наизглед различита полазишта у тумачењу индивидуалног памћења и колективног културног сећања, рад упориште налази у теорији културног памћења Јана Асмана (Jan Assmann), по којој је појединац увек субјекат памћења и сећања, али његово сећање зависи од друштвених оквира који га организују; али и савременим теоријама културе које прихватају утицај породичне баштине на културу. Уз појмовно изједначавање породичног и колективног памћења, обухваћено је историјско трајање породице Петровић (с посебним освртом на Љубицу Луковић, једну од кћери Димитрија и Милеве Петровић). Eгзистенцију породице у Ратарској 32, током непосредних разговора с ауторком овог текста, господин Милош Коларж у сећањима прати у дугом временском периоду. Други, документарни начин сећања проистекао је из анализе архивских докумената који кућу у Ратарској идентификују као место сећања и воде ка дубљем разумевању друштвене епохе у којој су Петровићи живели, градили индивидуалне идентитете и идентитет породице и имали значајног утицаја на обликовање културног колективног памћења. Циљ рада је да се синтеза индивидуалног памћења, колективног културног сећања и документарног памћења разуме као основа за истраживање културног наслеђа. Рад је допуњен документима из архивских ресурса везаним за кућу породице Петровић у некадашњој Ратарској 32, делатност историчара Димитрија Мите Петровића и писмима, чиме ће бити потврђена теза да анализа с документарног становишта доприноси утврђивању објективности сећања на личности и догађаје о којима се говори с велике временске дистанце.
Маскулинитет у роману Убити птицу ругалицу
У овом раду на примеру романа Убити птицу ругалицу америчке ауторке Харпер Ли контрастиран је хегемони маскулинитет као конструкт заснован на друштвеним нормама са архетипом племенитог мушкарца ког је ауторка представила у лику Атикуса Финча. Показаће се да је ауторкин племенити мушкарац не само супериоран у односу на стереотипног мачо мушкарца чак и по нормативима које предлаже хегемони маскулинитет, већ је и далеко комплетнији као личност – другим речима, идеалан је. Све што може мачо мушкарац, може и племенити мушкарац, и то може боље. Атикус се појављује као алтернатива хегемоном моделу мушкости који је на америчком Jугу почетком 20. века био тесно повезан са расизмом, класном неједнакошћу и патријархалним нормама. Анализа одабраних сцена из перспективе студија маскулинитетa показује да лик моралног хероја Атикуса Финча у роману није само фиктивна фигура, већ и културни модел који преиспитује доминантне друштвене обрасце. За Атикуса су вредности које брани нешто стварно, имају тежину и утемељење у његовом идентитету, док су за другу страну то наметнути обрасци понашања у које нико стварно не верује али их сви користе јер функционишу.
Писање о губитку детета: од емоције до акције у делу Камиј Лоранс
Када је објављен 1995. године, кратки роман Филип Камиј Лоранс представљао је јединствено дело, јер је први пут у савременој француској књижевности у први план ставио смрт бебе, табу-тему која је дотад била маргинализована и систематски прећуткивана. Приповедајући о сопственом трагичном искуству, К. Лоранс истовремено настоји да себи разјасни околности које су довеле до смрти детета, да укаже на неодговорност и занемаривање у породилиштима деведесетих, али и да понуди могућност утехе, солидарности и препознавања свим читаоцима који су се суочили са сличним губитком. На тај начин, лично сведочење прераста у књижевни чин отпора, али и у простор колективне идентификације. Филип је уједно и преломни тренутак у стваралачкој путањи Камиј Лоранс: после првих романа у којима је доминирала фикција, она се окреће аутофикцији, жанру који ће обележити њен даљи рад. У нашем чланку показали смо како се овај табу-мотив даље развија у њеном опусу: у роману У том загрљају (2000) он се јавља као трајна сенка у позадини љубавних прича, у тексту „Тај одсутни“ (2004) постаје тема везана за питање сећања, док у роману Женско (2020) добија ново обличје: искуство губитка се фикционализује, смешта у шири наратив о женској линији сродства и трансформише у архетипску фигуру празнине. Анализом ових текстова показали смо да Камиј Лоранс обликује специфично писање о празнини у којем лични губитак постаје универзално искуство, истовремено лично и колективно, интимно и архетипско. Њена проза спаја емоцију и акцију. Речи постају средство да се траума обликује, забележи и пренесе, али и да се из ње извуче етички смисао. На тај начин дело Камиј Лоранс потврђује не само катарзичну и терапијску функцију књижевности, већ и њену етичку моћ, способност да преобликује бол у смисао, да трауму упише у језик и претвори је у колективно сећање и чин отпора забораву.
Исток, Запад: Хибридни идентитети жена на маргинама модерности
Овај рад пореди роман Нове Јелене Ј. Димитријевић и приче Раздвајање и Након раздвајања Фенг Јуенђун, фокусирајући се на њихове протагонисткиње, Фатму и Наихуу. Након уводног прегледа живота и стваралаштва ауторки, даје се кратак приказ поменутих дела, при чему се уочавају сличности релевантне за анализу из угла теорије хибридних идентитета Хомија Бабе и концепта дубоке трансгресије Биљане Дојчиновић. Као додатни интерпретативни оквир, рад се ослања на појам интерсекционалности Кимберли Креншо, којим се осветљава многострука потлаченост јунакиња. Рад показује да хибридни идентитети јунакиња, разапетих између традиционалног и модерног, старог и новог, Истока и Запада, производе у њима непомирљив раскол који води њиховим трагедијама. Као потврду обрасца, у анализу ћемо укључити и графички роман Персеполис Марђан Сатрапи. Иако на тренутак оснажујући, двојаки идентитет протагонисткиња напослетку не налази упориште у друштвима која пролазе кроз ране и нестабилне процесе модернизације.
Интердисциплинарна међународна летња школа Crossing Media Boundaries: Gender and Writing Across Artistic Media
Интервју је вођен преко имејла, од 1. јануара до 6. јуна 2025
Поетот, времето и меморијата во стиховите на Лидија Димковска
Лидија Димковска (1971), са својим препознатљивим уметничким изразом, представља посебно цењено име у критичком контексту савремене македонске поезије. Рад има за циљ да интерпретативну пажњу посвети семантичком промишљању неких од битних топоса и симболичко-метафоричких мотива који су објективизовани у њеној збирци поезије Гранично стање (2021). Интерпретативно гледиште, евоцирајући рефлексивно-спекулативне комплексе из филозофско-егзистенцијалистичког категоријалног репертоара, полази од премисе граничности као инхерентног, детерминистичког онтолошког стања и предодређености људског бића схваћеног у оквиру каузалних веза између времена и простора, као и психолошко-егзистенцијалне везе између историје и сећања. Кроз интерпретативно продирање у семантичке универзуме у стиховима Лидије Димковске истражују се питања Дома, ресторативно-сентименталне моћи субјективног сећања, дослуха између прошлости и садашњости, аспектизације дехуманизације, стања духовне и материјалне апатридности, двоструке припадности у временско-просторним констелацијама свести, а такође и феномен људског бића у вртлогу историје. Ова интерпретација поставља тезу о стиховима Лидије Димковске као уметничкој актуализацији идеје о човеку као бићу времена и простора, али и идеје о људском бићу као дому сећања и сећања као дому бића.
Чини ми се да смо стално били на неким протестима
Ново критичко оживљавање дела Флорике Штефан
Флорика Штефан (1930–2016) била је југословенска песникиња румунске националности и једна од ретких ауторки свог порекла која је успела да пронађе место у канону југословенске књижевности. Њена поезија вреднована је у складу са доминантно маскулиним политикама друге половине 20. века, због чега је у књижевној критици завредила статус лиричарке. Као резултат тога, значајан део њеног књижевног, али и ванкњижевног залагања, остаје маргинализован и у сенци наглашеног сентиментализма послератног песништва. Иницијална идеја овог рада почива на гинокритичкој хипотези да је женско ауторство неопходно подвргнути ревизији, односно поновном читању из феминистичког угла како би се идентификовале теме, мотиви и поступци који су били потиснути унутар установљене критичке парадигме. Циљ је расветљавање до сада, у потпуности или делимично, неистражених сегмената стваралачког опуса песникиње и превредновање њеног статуса у оквиру књижевноисторијског тока југословенске књижевности. Корпус за ово истраживање сачињен је од критичких текстова на српском и румунском језику публикованих током друге половине прошлог века са изузетком неколико критика насталих након 2000. године, као и одабране поезије ове ауторке. Анализом се потврђује да стваралаштво Флорике Штефан надилази оквире љубавне лирике у које је било смештено. На основу тога, главни допринос рада је репозиционирање ауторке у контексту југословенске књижевности.
Интердисциплинарна међународна летња школа Sexual Desire Unbound: Literature, Landscapes, аnd Digital Dialogues
Предавања гостујуће професорке др Аленке Јенстерле Долежал
Писма из Ниша о харемима на албанском језику
Објављени Мемоари Јелице Беловић-Бернаџиковске (Љубе Т. Даничић)
„А очима виле кад прогледа Дрина” – матријархални прежици у српском књижевном наслеђу